Johan og Marianne har været lykkeligt gift i ti år.
De har levet i en beskyttet verden, -
- omgivet af slægtninge og venner.
Som et lyn fra en klar himmel meddeler Johan sin hustru, -
- at han er forelsket i en ung kvinde, Paula.
Han vil rejse udenlands med hende i otte måneder og ende ægteskabet.
Det har været et drøjt år, -
- men Marianne er kommet sig nogenlunde over chokket.
En dag ringer Johan og spørger, om hun vil se ham.
Hun inviterer ham på middag.
Da han kommer, er de begge generte og reserverede.
Johan fortæller imidlertid, -
- at han er blevet tilbudt et gæsteprofessorat i USA.
Han er glad og meget smigret.
Det er en god lejlighed til at gå fra Paula, -
- som er begyndt at blive besværlig med sin dramatiske kærlighed.
Marianne forsøger til gengæld at fortælle Johan om-
- sine stadig famlende forsøg på at finde et nyt livsindhold, -
- der er mere ægte end det tidligere.
Begge er imidlertid usikre, ængstelige og sårbare.
Til sidst bliver de enige om at sove sammen, -
- men efter et håbløst forsøg på tilnærmelser, -
- indser de det frugtesløse i situationen, og Johan går sin vej.
Marianne er igen alene.
ANALFABETERNE
Kom bare ind.
Undskyld forsinkelsen. Far ringede, da jeg skulle gå, -
- og han var afsindigt omstændelig.
Jeg sagde, jeg havde travlt, men han hører ikke på det øre.
- Hej. Hvordan har du det? - Jeg er forkølet.
Du ser skidt ud.
Først havde jeg bare ondt i halsen og tænkte, at det vel gik over.
Så udviklede det sig til en slem snue og gik i luftvejene.
Nu hoster jeg hele natten.
Jeg føler mig febril og utilpas. Egentlig ville jeg have udskudt mødet.
Men du skal jo til udlandet, så vi skal have ordnet papirerne, ikke?
Stakkels Johan. Hvor er det synd for dig. Jeg håber, Paula passer dig.
Paula er også forkølet. Men hun har fået maveinfluenza.
- Det er vældig romantisk. - I klarer den nok begge to.
- Du er søreme i højt humør. - Måske.
- Er der sket noget særligt? - Nej. Jeg glæder mig bare til rejsen.
Og så er det forår. Og jeg har fået en ny nederdel.
Hvad synes du? Er den måske ikke flot?
Farven kommer nu ikke til sin ret i lyset her. Hvad siger du til den?
Den er pæn.
Godt, at vi kunne mødes på dit kontor.
- Så sparer vi lidt tid, ikke? - Hyggeligt er her ikke.
Det passer fint til skilsmissepapirer.
Det er aftalen, som Henning har udfærdiget.
- Alt er, som vi har besluttet. - Så behøver jeg vel ikke læse den?
Det skal man altid, før man skriver under. Hvor er du sur.
- Jeg er ikke sur. - Du er eddikesur.
Her er fortegnelsen over fælles inventar, -
- og hvordan vi deler det mellem os. Den behøver du ikke skrive under.
Her står, du skal have farmors vægur. Det må være en fejl.
- Din farmor gav mig det i gave. - Jeg mindes ikke, vi har talt om det.
Hvis det betyder så meget, så behold det. Men det er nu mit.
Du har som altid ret. Jeg vil ikke skændes om småting.
Se nu efter, at jeg ikke har tilranet mig noget uretmæssigt.
Glem sarkasmen. Jeg er forkølet og deprimeret.
Vil du have et glas god, gammel cognac?
- Ja, lad os drikke et glas. - Jeg fik en flaske af Egeman.
Han var i Paris og holdt forelæsning og fik en hel kasse af kollegerne.
- Skål. - Skål.
Hvad siger du? Jeg synes, den gør godt.
Den er god. Jeg er ikke så meget for cognac, men den her er noget særligt.
Jeg har det allerede bedre.
- Det er nu svært. - Hvad?
- At blive skilt. - Det er bare papirer.
Jeg synes alligevel, det er svært. Vi har levet hverfor sig længe nu.
Vi er enige om det.
Alligevel har man dårlig samvittighed. Det er da mærkeligt.
- Johan! Det er da mærkeligt. - Ja, det er mærkeligt.
Da jeg kom, var jeg i godt humør.
Jeg ville ikke græde, ikke lade mig påvirke af situationen.
Du sagde, du havde dårlig samvittighed.
Skal vi ikke sætte os over i sofaen? Det er hyggeligere.
Så slukker vi lyset i loftet. Lyset er ubehageligt.
Hvordan kan du arbejde i et kontor, der er så koldt og trist?
- Sofaen er heller ikke videre bekvem. - Jo, hvis man smækker benene op.
Vil du have mere cognac?
Gerne.
- Har du det godt nu? - Rigtig godt.
- Er du alene her i aften? - Der er en nattevagt.
- Jaså. Hvor hyggeligt. - Hvorfor?
Jeg synes bare, det er hyggeligt.
- Ikke når man er forkølet. - Hold nu op. Du dør ikke denne gang.
Skål.
- Den smager bare bedre og bedre. - Du er i utroligt godt humør.
Det er jeg vist. For at være ærlig så er jeg vist lidt forelsket.
- Stadig denne David? - Nej nej, det er forbi.
- Tænk ikke på det. Giv mig et kys. - Jeg er jo forkølet.
Dine bakterier bider jo ikke på mig. Giv mig et kys.
- Var det, som du havde tænkt dig? - Meget bedre.
- Læg hånden på mit bryst. - Har du tænkt dig at forføre mig?
Lige netop.
På gulvtæppet, væg til væg-tæppet. Lige nu, lige her.
Ville det ikke være hyggeligt? Du ser mistroisk ud.
Er du bange for nattevagten? Vi er trods alt stadig gift.
Kom nu og læg dig oven på mig.
Man skulle elske på gulvet meget oftere.
- Vi må låse døren. - Der kommer ikke nogen.
Det ved man aldrig. Jeg er lidt sippet. Lås døren.
- Du er måske bange for nattevagten? - Netop. Skynd dig nu.
- Måske står han og lytter. - Han går jo rundt.
Tag bukserne på. Du er jo forkølet.
Du kan jo varme mig.
Så du ikke fryser stumpen.
Stakkels lille mand, som har det så svært her i livet.
Du skal kysse mig. Jeg kan så godt lide dine kys.
Johan? Tænk, hvis ...
Luk øjnene.
Jeg bliver så forlegen, når du kigger på mig.
Læg hænderne på mine hofter.
Ja, sådan. Det er skønt.
Tænk, hvis nattevagten kom nu.
Så må han være med. Vi er jo så vanvittigt frigjorte.
Vi bliver her hele natten.
Vi skal bare drikke og elske.
Og i morgen afleverer vi skilsmissepapirerne.
Hvad tænker du på?
Hvad jeg tænker på? Det ville du nok gerne vide.
- Er du måske sulten? - Det er jeg altid.
Hvad siger du til tatar og et glas øl? Ville det smage dig?
Du kan ikke gå på kro med mig.
Jeg er i Uppsala med mine elever.
Stakkels Paula. I så fald går jeg gerne ud og spiser med dig.
- Er der et toilet i nærheden? - Ud på gangen og til venstre.
Vi skriver under nu. Så går vi ud og fejrer det.
Er det ikke en værdig afslutning på ægteskabet?
Jeg vil gerne læse det i ro og mag derhjemme.
Hvad nu? Skal vi nu ændre i det igen?
Du sagde selv, man ikke skal skrive under på noget, man ikke har læst.
Så sætter vi os overfor hinanden og læser det hele grundigt igennem.
Så kan du se, at jeg ikke har snydt dig.
- Hvorfor bliver du så vred? - Jeg er ikke vred. Skal vi så læse?
- Jo, du er pludselig rasende. - Jeg skal forsøge at beherske mig.
Jeg har for vane at beherske mig, hvad angår dig og dine nykker.
Skal vi ikke afslutte denne ørkesløse samtale?
Det er blevet sent, og jeg skal op på arbejde i morgen.
- Skal vi nu ikke ud at spise? - Nej tak.
Jeg er taknemlig for den godhed, som allerede er overgået mig.
- Hvem har nu nykker? - Hør nu, Johan!
Det nytter ikke at tale nu. Jeg skal forsøge at beherske mig.
Nu tager vi papirerne og lægger dem i kuverten, -
- så kan du tage dem med hjem, og så kan du og Paula gå det igennem -
- og se, at jeg ikke har snydt dig.
- Hvad handler det her om, Marianne? - Ingenting.
- Vi var lige så gode venner. - Apropos. Glem ikke Evas fødselsdag.
- Plejer jeg at glemme fødselsdage? - Nej, men jeg minder dig også om dem.
Du må betale hendes rejse til Frankrig. Jeg har ikke råd.
- Hvor meget koster den? - Omkring 2000 kroner.
Du er jo ikke rigtig klog. Hvor skulle jeg få 2000 kroner fra?
- Så kan din mor vel betale. - Jeg har lånt for meget af hende.
Jeg har i hvert fald ikke råd. Karins bøjle kostede over 1000 kroner.
- Hvad med skoletandplejen? - Du ved, hvorfor Karin ikke går der.
Eva må aflyse sin rejse. Jeg har ingen penge.
Hun har godt af ikke at få alt, hvad hun peger på.
Hun er så møgforkælet, man skulle tro, det var løgn.
Uopdragen. Hun besøgte mor i sidste uge.
Min mor var rystet over hendes opførsel.
Sagde din mor det? Det er håbløst. Det er ikke nogen nem alder.
Du må lære dem manerer. De herser med dig.
Hvad er det for noget vrøvl? Jeg har deres fortrolighed.
Det er jeg taknemlig for.
Så skide være med god opførsel og såkaldt forkælelse.
Jeg betaler ikke rejsen. Det kan du hilse og sige.
- Det kan du selv sige. - Du har forældremyndigheden.
Jeg betaler masser af børnepenge og skat. Det udhuler min økonomi.
Ikke flere udgifter til mig. Det står der vel ikke i skilsmissepapirerne?
Det er ikke børnenes skyld, at vi sidder hårdere i det, fordi du skred.
- Tænk at skulle høre dig sige det. - Undskyld. Det var dumt sagt.
Så må jeg vel tale med vores datter.
Problemet er, at vi slet ikke kommunikerer.
Når hun kommer hjem til mig, smider hun sig i sofaen med Anders And.
Eller snupper den bedste stol og glor på fjernsyn.
Når jeg taler med hende, svarer hun med enstavelsesord.
Paula får overhovedet ingen svar.
Det eneste, som kan lokke en formulering ud af hende, er, -
- hvis jeg bestikker hende med biografture.
Men hun knevrer gerne i telefon med sine veninder i timevis.
Faderlige følelser ligger ikke lige for.
Hvordan kan du tale sådan om børnene? Du lyder latterlig og barnlig.
Det morer mig ikke.
Jeg bragte dem til verden ved en fejl og har spenderet formuer på dem.
Nu må det være nok. Jeg nægter at spille faderrollen -
- og tillader mig at synes lige så lidt om børnene, som de gør om mig.
Hvorfor siger du ikke noget? Er du vred?
- Jeg sidder og funderer over tingene. - Funderer du?
Du var anderledes før. Altså hvad angår børnene.
Kan du huske det? Hvor glad du var for min store mave?
Hvor ivrig du var efter, at Eva ikke skulle være enebarn?
Kan du huske, hvor du puslede om dem, da de var små?
Hvordan du hjalp mig med at passe dem? Vi delte alle pligterne.
Den barneplejerske, mor havde ansat, sagde op i desperation.
Du var altid sammen med pigerne.
Du læste for dem, du legede med dem.
Du var så blid og varm og tålmodig.
Meget mere tålmodig end jeg var.
Kan du huske, hvor urolig du blev, når de var småsyge?
Du havde bedre tag på dem end mig. Og de elskede dig.
Kan du huske vores lørdagsaftener?
Hvad var det, der skete?
Hvad gjorde vi forkert?
Hvornår blev børnene ligegyldige for dig?
Hvornår blev du ligegyldig for børnene?
Hvad fik al kærligheden og omsorgen til at forsvinde?
Og glæden.
Ja, jeg græder ikke over spildt mælk.
Ungerne vokser op. Forhold går i stykker.
Kærligheden, ømheden og samhørigheden rinder ud.
Det er der ikke noget mærkeligt i.
Indimellem synes jeg, at du og jeg er som to forkælede søndagsbørn, -
- der har sløset vores penge væk og nu står der fattige, bitre og vrede.
Jeg skal fortælle dig noget banalt.
Vi er følelsesmæssige analfabeter.
Vi har lært alt om kroppen og landbruget i Pretoria, -
- og at kvadratet på hypotenusen er lig med -
- summen af kateternes kvadrater.
Men vi har ikke lært et eneste ord om sjælen.
Vi er bundløst, uhyggeligt uvidende, både om os selv og andre.
Du gaber. Så er foredraget slut. Jeg har heller ikke mere at sige.
Vil du have et glas til? Og så må vi bestemme, hvad vi gør med middagen.
Forresten er jeg ikke enig, men det er vel lige meget.
Nu skal du høre noget skægt. Det der gæsteprofessorat gik i vasken.
- Ikke at det gør noget. - Det var da frygteligt.
Man bliver jo lidt ked af det. Som sædvanlig var der urent spil.
Først udskød de rejsen, fint nok. Så var der pludselig ingen penge, -
- og så rejste Åkerman i stedet, og der sad jeg. Sådan kan det gå.
- Hvornår fik du det at vide? - I maj.
Jeg var tvunget ud i at søge om forlænget orlov.
Så gik jeg til administrationschefen.
Så var de nødt til at fortælle, at Åkerman skulle af sted.
Han har forsket mere på det sidste, men der er nu fusk med i spillet.
Stakkels Johan. Hvor er det ærgerligt.
Jeg forstår ikke den mentalitet.
For et par uger siden skulle vi til en kongres i Oslo.
Så blandede ministeriet sig og sagde, at vi ikke måtte rejse.
For det første var der ikke penge til det.
For det andet skulle vi passe vores job.
Hvad fanden bilder de sig ind?
Vi er sgu ikke små skolebørn med ondt i pjækketarmen.
Sådan bliver man behandlet nu til dags. Jeg regnes ikke for noget.
Jeg er i vejen.
Jeg har heller ikke engang de rigtige politiske holdninger.
Jeg er ikke progressiv.
Ikke til venstre for venstre.
Det blev så resultatet af det store kapløb.
Det er jo til at dø af grin over.
Jeg fylder 45 år til sommer.
Jeg kan godt have 30 år tilbage.
Objektivt set er jeg allerede et kadaver.
I 20 år kan jeg gå og være bitter over mit og andres liv -
- bare ved at være til.
Jeg betragtes som en bekostelig, uproduktiv enhed, -
- som burde rationaliseres bort.
Og det her skulle være ens bedste år.
Hvor man kan være til nytte og øse af sine erfaringer.
Men nej, bare ud med skidtet.
Lad satanen gå rundt, til han rådner.
Jeg er så ...
... helvedes træt ... Marianne.
Hvis jeg turde, så ville jeg skride fra det hele og flytte på landet.
Eller finde et job på et lille gymnasium.
Nogle gange tænker jeg, at det ville være skønt at ...
Sådan har jeg det altså.
Paula har en meget ambivalent indstilling til situationen.
Nogle gange siger hun, hun elsker mig uanset hvad.
Andre gange at jeg er en ubrugelig snylter på velfærdssamfundet.
Andre gange igen siger hun intet og pakker sine tasker.
Jeg ved ikke, hvilken af versionerne der ville være den største lettelse.
Ved du hvad, Marianne?
Jeg tror, hun er mig utro. Men det gør nu ikke så meget.
Min jalousi er i princippet gået over.
Alting er egentlig gået over.
Jeg ved knap nok, hvem jeg er.
Nogen har spyttet på mig. Jeg drukner i spytklatten.
- Hvorfor siger du ikke noget? - Det er så mærkværdigt ...
Hvorfor?
Da jeg kom i dag, fik jeg lyst til at elske med dig.
Jeg ville mærke efter, om jeg følte noget.
Jeg følte kun venskab.
Ved du, hvad jeg tror, Johan? Jeg er ved at løsrive mig fra dig.
Det har taget lang tid og gjort ulideligt ondt.
Men jeg er fri nu og kan leve mit eget liv. Det føles fantastisk.
- Så må jeg vel lykønske dig? - Jeg ved ikke, hvorfor jeg siger det.
Det er ikke pænt af mig efter det, du lige har fortalt.
Men sjovt nok er jeg ligeglad. Jeg har taget alt for mange hensyn til dig.
Jeg tror, at hensynene dræbte vores kærlighed.
Hvis jeg havde givet mig selv lov til ikke at få dårlig samvittighed, -
- havde jeg set, at alt det, vi sagde og gjorde, var forkert.
Kan du huske efter Karins fødsel? Da vi ikke længere kunne elske?
Vi satte os ned og sagde, -
- at det var helt naturligt efter to graviditeter i rap.
Alle vores senere undskyldninger for, at vi ikke fik noget ud af at elske.
Det var advarselssignaler.
Der var røde lamper overalt, -
- men vi forstod det ikke. Vi stillede os tilfredse.
Jeg synes, den slags retrospektive udstillinger er komplet ligegyldige.
Jeg bliver så tosset over dig og din idiotiske sarkasme!
Er det dig alene, der skal bestemme, hvad man må føle og mene?
Hold kæft, hvor jeg hader dig. Jeg kan huske, jeg ofte tænkte sådan.
"Hold kæft, hvor jeg hader hende."
Især når vi havde været i seng sammen, -
- og jeg havde mærket din åndsfraværelse.
På badeværelset bagefter sad du nøgen på toilettet og vaskede dig grundigt.
Vaskede det ækle af, der kom fra mig og lugtede så grimt.
Så tænkte jeg: "Jeg hader hendes krop, hendes bevægelser."
Jeg skulle have slået dig.
Jeg ville slå den hårde modstand, som du udstrålede, ud af dig.
Men vi talte venligt sammen om, hvor godt vi havde det sammen.
Så forklar mig, hvorfor jeg har det godt nu.
Jeg gør alt, hvad den anden mand beder mig om.
På et tidspunkt gifter I jer. Så begynder du på det samme med ham.
Bare vent og se. Det sidder dybt i dig.
Så vil du lede efter en ny elsker, der kan befri dig fra afskyen.
Du tager fejl.
Der er noget, der hedder almindelig ømhed, Marianne!
Normal, naturlig sensualitet.
Lyster, for eksempel.
Men du har blokeret for den del.
Tror du ikke, jeg led under det? At vi ikke havde det godt.
Jeg tænkte: "Skal det være så usselt? Skal det virkelig være sådan her?"
Vi beroligede os selv med, at det seksuelle bare var en biting.
Vi havde det jo godt på alle andre måder.
Hvilket selvbedrag.
- Du glemmer de ubehagelige detaljer. - Du er vel sød at minde mig om dem?
Ved du, hvad du gjorde hele tiden? Du udnyttede dit kønsorgan.
Det blev en handelsvare.
Hvis jeg fik lov at elske med dig, slap du næste dag.
Havde jeg været sød og hjælpsom, blev jeg belønnet.
Havde jeg vovet at kritisere dig, -
- hævnede du dig ved at nægte mig noget.
Du behandlede mig grotesk!
- Din luder! - Du ville aldrig høre sandheden!
En kvindesandhed, som du har patent på?
Du er jo ikke rigtig klog! Tror du bare, du kan trampe på mig?
Skulle jeg erstatte din mor?
Al den snak om, at jeg forsømte hjemmet og arbejdede for meget.
- Det passer overhovedet ikke! - Jeg hørte ikke andet de første år!
Det lykkedes dig og din mor at give mig dårlig samvittighed.
Både på arbejdet og derhjemme.
Og senere over, at jeg ikke var en god elskerinde.
Der var krav overalt. Beklagelser og hersen!
Ikke så mærkeligt, hvis jeg hævnede mig med mit kønsorgan.
Jeg var styret af overmagten.
Dig, min mor, dine forældre, hele det forbandede samfund.
Når jeg tænker på, hvad jeg endelig er sluppet fri af, vil jeg skrige.
Og jeg siger dig: Aldrig mere! Aldrig mere!
Du beklager dig over, du er blevet afvist og spottet.
Det havde du forbandet godt af!
Jeg håber, du fik proppet ind i hovedet, at du er en uduelig snylter!
- Nu er du fuldstændig grotesk! - Og hvad så? Sådan er jeg blevet.
Forskellen på dig og mig er, at jeg ikke giver mig.
Jeg vil blive ved. Jeg vil leve i virkeligheden, som den er.
For én ting elsker jeg højere end noget andet på jord: at leve.
Jeg kan lide at klare modgang. Jeg beder ikke om nogen hensyn.
Fint! Så behøver vi ikke have ondt af hinanden.
Væk med al den dårlige samvittighed.
Vi begynder jo at ligne rigtige mennesker.
Fejlen var, at vi overhovedet mødtes.
At vi blev forelskede og flyttede sammen.
Hvilken strålende fiasko.
Vi må bare skrive under så hurtigt som muligt.
Så deler man sølvtøjet, og så er det adjø.
Trist, det hele var en fejl.
Jeg ved godt, hvad du har tænkt hele aftenen.
- Du vil ikke have skilsmisse! - Vrøvl!
Så bevis det modsatte, og skriv papirerne under her og nu.
- Med glæde. - Vær nu ærlig. Se på mig.
Se på mig, Johan! Du har ombestemt dig.
Du vil ikke skilles. Havde du ikke tænkt dig at sige det?
Ville det da være en forbrydelse?
Ja, du har vundet! Er du så glad?
Jeg er træt af Paula! Jeg længes hjem!
Du behøver ikke se på mig med det smil.
Jeg er mislykket. Det går ned ad bakke.
Jeg er bange og hjemløs.
Det er ikke det rette tidspunkt at bede dig genoptage ægteskabet.
- Hvis du vil vække medynk ... - Du spurgte selv.
Jeg forsøger at svare ærligt.
Jeg var knyttet til dig på et dybere plan, end jeg selv forstod.
Jeg var afhængig af det, man kalder hjem og familie og ...
... et velordnet liv, den stille hverdag.
Jeg er træt af at være ensom.
Ensomheden med Paula er værre end den ægte ensomhed.
Jeg holder det ikke ud!
Jeg kan ikke tale om det her. Nu ved du det hele.
Gad vidst, hvordan det ville blive.
Jeg ved, det ville blive meget bedre end nogensinde før.
Vi ville være bedre mod hinanden. Tror du ikke det? Hva', Marianne?
Efter et par uger ville vi falde tilbage i vores gamle mønster, -
- vores gamle tyrannisering, alle vores gamle aggressioner.
Alle vores forsætter ville være glemt.
Vi ville ikke have lært noget.
Alt ville blive som før. Eller værre.
- Det ville være en stor fejltagelse. - Hvordan kan du være så sikker?
Hvor mange gange skal jeg sige, at jeg ikke føler andet for dig -
- end rudimentær medlidenhed.
Jeg vil ikke have, at du bønfalder mig.
Jeg ved ikke ... Jeg ved ikke, om jeg kunne klare det.
- Og det er det værste, der kan ske. - Vi kunne vel forsøge?
Har du glemt, hvordan jeg tiggede og bad dig om at komme tilbage?
Har du glemt, hvor jeg græd og ydmygede mig og bad?
Ved du, at jeg tilmed blev religiøs og bad til Gud, -
-for at han skulle hjælpe dig, så du kom tilbage?
Har du glemt vores møder, dine halve sandheder og udflugter?
Alt det, der viste, hvor fuldkommen ligeglad du var.
Jeg vidste ikke bedre dengang. Det kan du ikke bebrejde mig nu.
Bebrejde dig? Sikke et fantastisk ord, Johan.
Ved du, hvad jeg synes? Jeg synes, du er sindssygt naiv.
Tror du, jeg har gået igennem alt det her-
- og er kommet ud på den anden side med et nyt liv med glæder hver dag -
- bare for at tage mig af dig, så du ikke går til af selvmedlidenhed?
Hvis du ikke var så ynkelig, ville jeg grine ad dig.
Når jeg tænker på, hvad du har gjort mod mig, -
- bliver jeg næsten syg af raseri!
Jeg kan godt tåle det der blik. Jeg har gjort mig hård.
Hvis du vidste, hvor tit jeg har drømt, at jeg slog dig ihjel.
At jeg myrdede dig, at jeg torturerede dig.
Hvis du vidste, hvor skønt det er endelig at få sagt alt det her.
Du er faktisk utroligt smuk, når du bliver så vred.
Det er da rart. Du ser bare komisk ud.
Du har også læbestift på kinden.
Hvis ... jeg forstår dig ret, vil du lade skilsmissen gå igennem.
Præcis sådan ville jeg sammenfatte, hvad jeg lige har sagt.
- Vil du have lidt mere cognac? - Ja tak.
Gud, vi har jo næsten drukket hele flasken.
Så er det ikke så mærkeligt, at jeg føler mig fri og underligt til mode.
- Hvordan har du det selv? - Jo tak.
Jeg føler mig ikke længere forkølet. Jeg har ikke hostet i flere timer.
- Lad os nu tale fornuft. - Modsat før?
Det var vise ord. Det fatter du vel?
Jeg fatter alt, hvad jeg har lært.
Du burde bare være glad for, -
- at jeg endelig har løsrevet mig og lever mit eget liv.
Jeg synes, du skal følge mit eksempel. Du skal løsrive dig fra hele fortiden.
Og bagefter skal du begynde forfra under helt andre vilkår.
Det er nu, du skal gribe chancen.
- Vil du svare mig på en ting? - Nu lyder du frygtelig højtidelig.
Hvad skal det gøre godt for at begynde forfra?
Jeg har ikke lyst til det.
Det har jeg forsøgt at forklare tre-fire gange i dag.
Jeg føler ingen trang til et nyt liv.
Det siger du kun, fordi du er deprimeret.
- Du vil bare have medlidenhed. - Der slog du hovedet på sømmet.
Når jeg tænker på den, jeg var for et par år siden, -
- er det nærmest en fremmed.
Da jeg elskede med dig, føltes det, som om du var en fremmed.
Er det ikke sjovt?
Det var ærlig talt også lidt ophidsende.
Tænk, hvis vi kan blive gode venner en dag -
- og lære hinanden at kende som dem, vi i virkeligheden er-
- og ikke alt det væmmelige ...
- Hvad for noget? - Alt det væmmelige maskespil.
Tænk, hvis vi kunne lære hinanden at kende som dem, vi skulle have været?
Og ikke forsøgte at spille de roller, som en masse magter har pålagt os.
Det er umuligt. Maskespillene begynder i vuggen og fortsætter hele livet.
- Ingen mennesker kan finde sig selv. - Det er ikke sandt.
Jeg lever meget ærligere nu, end jeg nogensinde har gjort.
Er du også lykkeligere?
Al den snak om lykken er noget vrøvl.
For mig er lykken at spise en god middag.
Jeg er ikke som dig.
Forstår du ikke, at hele situationen skræmmer mig?
Jeg er så fristet til at række hånden ud -
- og rive skilsmissepapirerne i stykker.
Gang på gang tænker jeg: "Har jeg ret til et selvstændigt liv?"
Bilder jeg mig virkelig ind, at jeg har et mål ud over dig og børnene?
Jeg er så fristet til at give det en chance.
Jeg er meget stærkere nu, mere selvstændig.
Jeg kunne hjælpe dig, når du har det svært.
Jeg føler en sådan ømhed for dig.
Jeg må jo ikke være rigtig klog!
Jeg ved jo, at vi må skilles. Jeg ved, det er nødvendigt og rigtigt.
Det er forfærdeligt.
Jeg forstår ... tror jeg nok.
Nu taler vi ikke mere om det, vel?
Skal vi så alligevel gå ud at spise?
Jeg er for beruset til at gå nogen steder.
Skal vi ikke bare sidde her sammen?
Lov, at du ikke gør mig sentimental.
- Vi sætter os lidt over i sofaen. - Og jeg vil ikke græde.
Du siger ikke noget, der får mig til at græde.
- Sæt dig nu bare. - Så sætter jeg mig her.
Skal vi ikke tage hjem?
- Du mener hjem til mig? - Ja, selvfølgelig gør jeg det.
- Nej, det går ikke. - Hvorfor ikke?
Fordi der sidder en mand derhjemme og venter på mig.
Og han vil have det dårligt med, at jeg kommer så sent -
- og lugter af cognac og ikke har underskrevet papirerne.
- Er han jaloux? - Nej, ikke særligt meget.
Men han kender mine masochistiske tilbøjeligheder.
Ved du, hvad han sagde, inden jeg gik?
"Du kommer til at elske med din mand.
Du kommer hjem med dårlig samvittighed og har ikke skrevet under."
- "Og så slår du op med mig." - Fortæller du ham, at vi har elsket?
Nej. Det har jeg ikke tænkt mig at gøre.
Hvor er jeg dog træt.
Ja, det er blevet sent. Og vi har drukket.
Vi går en rask tur, så går vi hjem til vores respektive.
- Du er fantastisk. - Nej.
Jeg har bare lyst til en rask gåtur.
- Kom nu, så går vi. - Hvad med papirerne?
Papirerne ...
Da jeg kom, var jeg fast besluttet på, at jeg ville skilles.
Nu er jeg ikke så sikker.
- Det er stort af dig. - Nej, ikke på den måde.
- Hvordan så? - Måske vil jeg giftes igen.
Jeg er ikke sikker, men det tror jeg. Ham derhjemme passer mig godt.
Pigerne er glade for ham. Vi har det godt sammen.
Han har været skilt i mange år og foreslog, at vi giftede os.
Jeg følte mig ret fristet.
Tag papirerne, Johan. Riv dem i tusind stykker.
Gør med dem, hvad du vil. De betyder jo ingenting.
Hvad gør det, om jeg har dit, mit eget eller en andens navn?
Sikke en prædiken.
- Skal vi gå nu? - Jeg skriver da gerne under.
- Gør, som du vil. Det er lige meget. - Du må ikke gå.
- Må jeg ringe efter en taxa? - Du skal dreje nul for at komme ud.
Jeg vil gerne bestille en taxa til Malmrosgatan 45. Ja tak.
Vil du køre med? Du har drukket for meget til at køre.
- Jeg bliver her lidt. - Du skal ikke sidde her og kukke.
Det rager ikke dig. Jeg vil have, du bliver.
Jeg vil ikke blive længere. Hold nu op. Du er træt og fuld.
- Lad være med at gå! - Slip mig.
- Jeg vil ikke have, du går. - Skab dig nu ikke sådan.
Sådan var det aldrig i vores ægteskab. Sådan skal det ikke blive nu.
Jeg er ligeglad med, hvad du siger.
Jeg kan se, det kører rundt i Mariannes velordnede knold.
"Hvad gør jeg nu?"
"Er han blevet sindssyg? Har han tænkt sig at slå mig?"
Jeg tænker faktisk bare, at du er komisk.
Hvorfor griner du så ikke?
Jeg synes nærmere, du ser bange ud.
Lad mig i det mindste afbestille taxaen.
Hvorfor dog? De venter bare i ti minutter, og så kører de igen.
Læn dig bare tilbage i stolen. For det her kommer til at tage lang tid.
Fint så. Hvad er det, du vil sige?
Ingenting.
- Jeg vil bare se på dig. - Værsgo.
Jeg burde have ventet mig det her af dig.
Utallige gange har jeg advaret kvinder og sagt, -
- at de ikke måtte blive alene med deres forurettede ægtemænd.
Jeg havde ikke drømt om, jeg selv skulle havne i den situation.
Jeg er ikke bange for dig.
Jeg er fuldstændig ligeglad med, hvad du har tænkt dig at gøre.
- Hold kæft! - Du er jo ikke rigtig klog!
Må jeg ikke ... låne nøglen, så jeg kan gå ud og vaske blodet af?
Jeg lukker dig ikke ud.
Dit forbandede røvhul!
Vil du blive ved på den måde?
Jeg kunne slå dig ihjel! Jeg kunne slå dig ihjel!
Marianne, hvordan går det?
Hvordan ... Hvordan har du det?
Det var min egen skyld.
Må jeg låne nøglen nu?
- Skal jeg hjælpe dig? - Nej, lad være med at komme herud.
I har nu set femte afsnit af "Scener fra et ægteskab".
Det hedder "Analfabeterne".
Mens I nyder disse smukke billeder fra Fårö, -
- skal jeg fortælle, hvem der gjorde hvad.
Skuespillerne var Liv Ullman og Erland Josephson.
Sven Nykvist var fotograf. Lasse Karlsson var hans assistent.
Kostumer: Inger Pehrsson. Rekvisitter: Gunilla Hagberg.
Sminke: Cecilia Drott.
Lydarbejde: Owe Svensson. Hans assistent hedder Arne Carlsson.
Redigering: Siv Lundgren. Script: Ulla Stattin.
Desuden bidrog: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, -
- Lars Hagberg, Adolf Karlström, Kent Nyström, -
- Bo Erik Olsson og Siri Werkelin.
Lars-Owe Carlberg var producer, laboratoriet hedder Film Teknik.
Nils Melander stod for lyssætningen. Der er brugt Eastman Color-film.
Det hele er produceret af Cinematograph på Fårö.
I året 1973.